Heller Ágnes: Zsidók ábrázolása a jelenkori történelmi regényben
Megint divatossá vált a már egyszer majdnem eltemetett történelmi regény. Umberto Eco regénye, A rózsa neve azonban új iskolát alapított.
![](https://www.szombat.org/files/2010/12/Heller-Agnes.jpg)
Heller Ágnes
Az utóbbi húsz esztendőben egymás után jelennek meg angol, amerikai, török, német, francia, olasz és persze magyar szerzőktől efféle, újszerű történelmi regények. Újszerűségüket mindenekelőtt az jellemzi, hogy másutt tapintják ki a történelem úgynevezett határpontjait, mint a hagyományos történelmi regény. Háború és polgárháború nem játszik nagy szerepet bennük. De az erőszak igen. Az erőszak áldozatai nők, eretnekek és zsidók. Csak az általam olvasott könyvekben három pogromot és két vérvádat számoltam össze.
Az új történelmi regény a történelem áldozatait állítja előtérbe. De a történelem áldozata csak akkor lehet fontos szereplő vagy esetleg főszereplő egy történelmi regényben, ha kapcsolatban áll a történelem főszereplőivel. A mai történelmi regényben szereplő zsidók nem egy kelet-európai stetl lakói. Többnyire szefárd vagy keleti zsidók, gazdagok és befolyásosak. S nemcsak gazdagok, hanem valamiféle tudás vagy képesség birtokosai is. Az egyetlen általam ismert kivétel a „trienti zsidónő”, s ő is csak ezért, mert a főszereplők – a különböző politikát képviselő reneszánsz katolikus méltóságok – konfliktusainak tárgya. Egy vérvádról van szó, melyet a Savonarola típusú, fundamentalista fanatikusok a megcsappant „népi” hit megerősítése érdekében szerveznek meg, holott maguk sem hisznek benne. Vannak olyanok a zsidó közösségben, akik vállalják a mártíriumot, vannak, akik megkeresztelkednek. Az utóbbit teszi a „trienti zsidónő” is, hogy a még menthetőket megmentse.
A pogromok leírása történelmileg hiteles, így például a 14. század végén Aragónia (Palma, Barcelona) esetében is. Erről a pogromról amúgy is sokat tudunk, hiszen ez tette tönkre a gironai híres kabbalista közösséget. A pogrom nyomán Pálmában is kipusztul a magas kultúrájú zsidó közösség. Egyesek vállalják a mártíriumot, mások véletlenül lesznek „népi” erőszak áldozatai, megint mások felveszik a kereszténységet, és – marannusokként – titokban gyakorolják a zsidó vallást, végül mások muszlim földre menekülnek. Szintúgy dokumentumok támasztják alá, hogy II. Clemens pápa megálljt parancsolt egy pogromsorozatnak.
Néhány zsidó szereplő, így például Gersonidész alakja, szintén kevéssé fikcionált. Mások esetében, a hiteles ábrázoláshoz az elbeszélő egy fikciót ragasztott hozzá, mondjuk egy „szerelmi szálat”, melyről a történelemkönyvek persze mitsem beszélnek. Ez történik (a szerző saját bevallása szerint) Pascal Rey A pálmai kartográfus című regényében. Ábrahám, a pálmai kartográfus történelmi szereplő, akit Aragónia királya megbecsül, gyakorta személyesen fogad, s „az iránytű nagymestere” kitüntetésben részesít. Szükség van rá, ahogy a többi pálmai zsidó kartográfusra is. Ők készítik a tengeri térképeket, melyek nélkül a viszonylag biztos hajózás lehetetlen lett volna. A viszonylag biztos hajózás volt a felfedezések, a felfedezések pedig a hatalom kiterjesztésének feltétele. Mint megtudjuk, még Amerigo Vespucci is a pálmai zsidó kartográfusok térképeit használta.
A zsidók ábrázolásánál, ahogy az eretnekek és nők ábrázolása esetében is, gyakori az idealizálás. Nehéz elkerülni az áldozatok idealizálását, mikor a szerző abszurd rágalmak katasztrofális kimenetelét ábrázolja. Az eretnekégetéseknél az áldozatok idealizálását szinte egyetlen szerző sem kerüli el. A zsidók ábrázolásában azonban kétszer igen. De ezekben a regényekben a zsidók nem, vagy még nem áldozatok. A „nagyúr” pálmai kartográfus a pogrom előtt hal meg. Zsidóságát meg nem tagadja, de közössége fundamentalista és gyakorta irigy tagjaival állandó konfliktusban áll. Waever A papírok összeesküvése című regénye főszereplőjének esetében már erről sincsen szó.
A papírok összeesküvése című regény alaptörténete megint történelmileg teljesen hiteles. A hamis váltók kibocsátásából származó első tőzsdekrachról van szó. Ezzel együtt, még ennél többről is, ugyanis egy szemléletváltásról: hogy a papír is pénz lehet, ugyanúgy, mint az arany.
Waever, a regény főszereplője ismert zsidó bokszoló, aki a regény szerint a modem bokszolás szabályait ki- alakította. Mint az előszóból megtudjuk (a regény a már idős Waever régies stílusban írt önéletrajza), egy ilyen zsidó bokszoló valóban létezett, de történetünk koránál későbben élt. Az alak tehát „kitalált”, ahogy fikció Waever személyes története is. Azonban a családja (melynek nevét a „ring” számára ő angolosította) sokkal kevésbé az. Egy Angliába visszatért szefárd családról van szó, gazdag üzletemberekről, akik az éppen abban az időben megnyíló lehetőséget kihasználva, többek között tőzsdespekulációval is foglalkoznak. Waever apját meggyilkolják, s fia eldönti, hogy a gyilkos nyomára jut. Tudnivaló, hogy akkoriban Angliában nincs rendőrség, s London városában a szervezett bűn az úr. Waever csak azért tudja az ellene irányuló gyilkossági kísérleteket elhárítani, mert nemcsak „detektív”, hanem bokszoló is. Ennek szimbolikus jelentőségét nem kell hangsúlyoznom. De Waever nem idealizált figura. Harcos, aki egyúttal túlélő is. Sem vallásos, sem vallástalan. Apja gyilkosát keresve hol a bűnözők főnökének, hol az egyik, hol a másik, egymással élethalálharcban álló banknak a védelmét élvezi. Ebben a regényben mégis ő a legtisztességesebb ember, holott embert öl – igaz, önvédelemből – s azt is megtudjuk róla, azaz tőle, hogy mikor annakidején ifjúkorában elköltözött otthonról, apja pénzéből is vitt magával egy nem jelentéktelen összeget.
A történelmi regények egyik mellékszála a bibliai regény. Itt is van újság, a bibliai „nőregények” elszaporodása a „nőregények” általános elszaporodásán belül. Sárán kívül azokról a bibliai nőalakokról szólnak a regények, akikről a Szentírás egy-egy epizód kivételével hallgat.
Így például van regényünk Dináról és Cipporáról is. Színvonaluk messze elmarad a történelmi regények színvonala mögött. Ez persze nem csak a ma divatos bibliai nőregényekre nézve igaz, de igaz a hagyományos Mózes- és Jézus-regényekre vonatkozóan is.
Tehát a zsidóság „divatba jött”, legalábbis a regényirodalomban. Ha jelentős regény születik ebből a divatból, annak csak örülni lehet, ha jelentéktelen, akkor csak tünetnek tekinthetjük. De mint tünet is érdekes.
Címkék:2006-11